Pamatujete si, jak začíná večerníček o klukovi z plakátu ? Výtvarník nakreslí do reklamy na knížky postavičku podle svého syna a vyrobí mu tak kamaráda. A co že je na plakátu napsáno ? Přece : ZA DOBRÉ VYSVĚDČENÍ KNIHU ! No a jsme u toho — blíží se vysvědčení a knížka není špatná odměna. Ale čtou vlastně dnešní děti ? A pokud čtou, tak co je baví ? Podobá se to alespoň trochu těm knížkám, které jsme četli my ?
Plastové nebo látkové knížečky, které mají každou stránku na omak jinou, všelijak šustí, blýskají se, pískají apod. za našeho dětství neexistovaly. Měli jsme „jen“ ty papírové. Asi budete souhlasit, že je to velká škoda. Dnes šikovné maminky vyrábí třeba šité knížky. Naše maminky třebas by i zručné byly, o něčem takovém neměly ponětí. Knížka, kde na jedné stránce z kapsičky vykoukne jablíčko a na jiné při zatáhnutí za šňůrku připlave rybička, pobaví i leckteré dospěláky. Stejně tak se proměnily i knížky, které baví dnešní malé/mladí čtenáře.
Jak to bylo za nás ?
První leporela jsme asi měli všichni a možná některá i zděděná, takže dnes už by pomalu měla historickou hodnotu. Neberte to prosím ve vztahu k věku zle. Prostě z některých knih se časem stanou poklady. Většinou mají líbezné až líbivé ilustrace a žádný nebo jen několikaslovný text. Třeba Ladova Zvířátka nebo legendární Krtek, který ke kalhotkám přišel. Poetické a milé jsou také třeba obrázky Marie Fischerové – Kvěchové, umělečtěji vypadal Měcháček Fukáček, ale musím přiznat, že jsem se ho trochu bála. Když jsme pokročili, četli jsme nebo nám četli Čtvrtka, Petišku, Sekoru, Říhu… Helenu Zmatlíkovou a její ilustrace si asi vybavíme všichni – Kocourek Modroočko či Letadélko Káně se zabydleli snad v každé domácnosti a nejen proto, že za socialismu bylo všeho málo, tedy i dětských knih.
Co pohádky ? Měli jste je rádi ? Nebo jste dali přednost příběhům z reálného světa, který neoplývá kouzly, princeznami ani babičkožravými vlky ? Ony tedy ty základní slovanské nebo germánské pohádky, které se v našem lidovém vyprávění různě mísily a upravovaly, jsou obvykle pěkné psycho – třeba Karkulka, že, nebo Otesánek, Koblížek… No a co teprve Budulínek a Smolíček, neposluchové jedni. Ať už je unese liška nebo jeskyňky, je to hrůza dechberoucí. Takový Erben nebo Božena Němcová ještě dbali o relativně dobré konce, ovšem bratři Grimmové nebo H. Ch. Andersen to jsou skutečná dramata.
Mayovky, Verneovky, Štorch a zakázaný, tedy obtížně dostupný, Foglar. Co by dnešní děti z tohoto výčtu bavilo ? Mayovky tak jedině jako počítačová hra. Julese Verna převyprávěl Ondřej Neff, takže sáhodlouhé popisy z nich zmizely, ale vynálezy, které před sto padesáti lety budily úžas, jsou už dnes dětem spíš k smíchu. Foglarovky mají svého nástupce v Prašině. O dávné historii ve Štorchově podání žádné z dětí v mém okolí nečetlo. Jak je to u vás ?
Říhův Malý Bobeš se čítával ve druhé třídě. Trochu té politické výchovy od ranného věku si stát nemohl odpustit, ale v podstatě to byl docela dobrý příběh o malém klukovi. Ovšem Neználek, to už byla důkladná ideologická masáž. „Kdysi jsem po něm nesmírně toužila, ale rodiče mi ho nekoupili a v knihovně nebyl sehnání,“ říká Eva, která na základní školu chodila v dobách tuhého socialismu. „Když jsem si ho před třemi lety přečetla, pochopila jsem, proč mi ho naši nedopřáli. Těch komunistických postojů je v Neználkovi opravdu pořádná dávka.“ Větší holky pak často četly dívčí romány, Šmahelovou například. A kluci ? Ti většinou moc nečetli ani dřív. Ještě tak sci-fi nebo Ábíčko, tedy časopis ABC vědy a techniky, pokud se podařilo ho sehnat.
A jak je to dnes ?
Dnešní děti už většinou ty „staré knížky“ nezajímají. Na jednu stranu se není co divit. Mezilidské a rodinné vztahy v nich fungují úplně jinak než dnes, děti nemají ani mobily a nepaří hry na počítačích, nejezdí k moři, nesní o značkové technice nebo oblečení, seriály v televizi neexistují, pokud tedy už vůbec existuje televize atd., atd.
Mnozí malí školáci místo pohádek čtou spíš příběhy s prvky fantasy. Třeba příběhy upíří holčičky Amálie Zubaté a jejích kamarádů : velké a chlupaté Květy Erteplové a Chmuroše Smrtlíka. Další oblíbenou upírkou je Isadora. V prvním díle jde do školy a ve druhém jede na prázdniny. Zařadit by se dala mezi první čtení a čte se opravdu dobře, protože text je velmi členěný a knížka, byť tištěná jen ve dvou barvách (černé a růžové) má hodně obrázků. Nebo sedm dobrodružných příběhů Emily Vichrné, náctileté holky, která s mámou bydlí na hausbótu a v noci se začne proměňovat v mořskou pannu. Postupně zjišťuje, kdo je jejím otcem, bojuje s příšerami z hlubin, ba i samotným Neptunem a samozřejmě často sama se sebou. „Aničce je teď devět a všechny Amálie Zubaté, Emilly Vichrné doslova zhltla během druhé a začátku třetí třídy. Isadoru četla ještě koncem první třídy,“ říká Lenka o své přijaté dceři. „Také jsou u nás oblíbené encyklopedie o kosmu a pak Guinessovy knihy rekordů.“
Fantasy — pohádky
Za pohádky pro velké by se dala označit fantasy literatura, která povýtce v překladech z angličtiny zaplnila regály knihkupectví a potažmo dospělácké i dětské knihovničky. Legendární jsou romány Tolkiena, které psal už za II. světové války. Nespočet dílů má série Terryho Pratcheta Úžasná Zeměplocha a z dětské literatury je bezpochyby neslavnější Harry Potter. I česká literatura má své hvězdy na fantasy nebi. Za všechny jmenujme alespoň Vilmu Kadlečkovou s její osmidílnou ságou Mycelium, která pro ty, kterým se opravdu číst nechce, vyšla i jako audiokniha.
Děvčata ještě pořád často čtou dívčí románky. Už jich je na trhu také mnohem více než jen domácí provenience a z překladů Anna ze zeleného domu. Jen tak mimochodem, té v češtině vyšlo čtyřicet tisíc výtisků, náklad u nás nevídaný. „Naše Josefína čte celkem dost. Když ji knížka zaujme, přečte ji během pár dní. Nejčastěji to jsou dívčí romány a pak ji také zajímají encyklopedie o lidském těle. Ostatní knihy jí trvají déle,“ říká Romana, máma tří synů, jedné dcery a dodává : „Miky byl jako malý kluk úplný knihomol a teď nečte vůbec. Ještě tak oba starší kluky zaujal Zaklínač od Sapkowskiho. Nejmladšího zajímají spíš encyklopedie, třeba o dinosaurech.“
V kurzu jsou také životopisné knížky. „Naši kluci moc nečtou i když se je k tomu snažíme přimět,“ posteskl si Dan, táta čtyř synů ve věku devět až šestnáct let. „Ještě tak nějaký životopis slavného sportovce, nejlépe fotbalisty, protože všichni hrají fotbal. Ale nejmladší teď třeba čte příběh o J. A. Komenském.“
Poseroutka a mimoňka
Nekonečně dílů má Deník malého poseroutky amerického autora Jeffa Kinneyho. Tedy dílů má šestnáct plus tři skutečné deníky, kam si mohou děti samy psát. Dobrodružství současného vrstevníka ve škole a v rodině zjevně táhnou. Maminka tří synů Katka vzpomíná, jak se Poseroutkou postupně propracovali všichni její kluci : „Ten nejmladší je teď asi v polovině a pořád ho to drží. Hodně obrázků čtení ulehčuje,“ dodává. Za ekvivalent pro holky by se dal považovat Deník mimoňky od R. R. Russellové, kterých už také vyšlo čtrnáct dílů plus skutečný deník, kam je možné psát, lepit fotky, kreslit…
Komiksy — svébytná kategorie
Po revoluci se u nás neobyčejně rozšířily komiksy. Za Belgií, která je považována za komiksovou velmoc, jsme my a Poláci na předních místech evropského žebříčku. Komiksy by třeba mohly přivést dítě ke čtení celkem nenásilnou formou. Kdysi jsme měli jen Čtyřlístek, ale teď je výběr mnohem širší a mnohdy se v příbězích řeší docela závažná témata. Za pozornost určitě stojí brněnští autoři Pavel Čech a Tomáš Kučerovský nebo zásadní postava českého komiksu Tomáš Prokůpek, ovšem výčet by byl dlouhý. Výběr našich i zahraničních autorů najdete třeba v časopisu Aargh!.
Tak co tedy vlastně čtou ?
Mnohé děti dávají přednost encyklopediím – hodně obrázků, stručný, graficky dobře zpracovaný a stylisticky jednoduchý text. Většinou o zvířatech, kosmu, strojích, slavných stavbách apod. Ideálně, když jsou v nich 3D obrázky nebo navazující aplikace na mobil. Komiksy často zaujmou i zapřisáhlého nečtenáře. Ti, co mají rádi příběhy, si obvykle vybírají knížky o dětech o pár let starších, než jsou sami, žijících v nějakém exotickém a podivuhodném prostředí. Zvlášť u mladších čtenářů je dostatek obrázků základní předpokladem úspěchu. Není se co divit, „špalek“ textu odradí i dospělého. Proto už raději končím. 😊
Na závěr pár otázek k úvaze :
Měly by příběhy pro děti, alespoň pro ty předškolního věku, vždycky dopadnout dobře, aby mohly věřit ve spravedlnost ?
Čtete si s předškoláky ? Doufáte, že je zájem o knížky neopustí, ani když budou muset písmenka „louskat“ sami ?
Před spaním si s dětmi čtete nebo si spíš povídáte ?
Dyslektik, kterého písmenka opravdu zlobí, se asi náruživým čtenářem nestane. Je dobré mu pomoci audioknihami ?
obrázky : pinterest
![Lenka Pospíšilová](https://www.pestouni.cz/wp-content/uploads/2022/02/JaLenka.jpg)